Upozoravam vas.
Ako se uzvrpoljite, ako skrenete pogled.
Ako zaboravite neki deo onoga što ću vam ispričati.
Čak i na trenutak.
Onda će naš heroj sigurno skončati.
Ime mu je Kubo.
Njegov deda je ukrao nešto od njega.
To je samo početak.
KUBO I DVE ŽICE
Preveo: Bambula
Zdravo, Kubo.
Kakav je bio dan? -Publika nije bila loša.
Dobila sam dva penija i mekanu lopticu. Baš lepa loptica.
A šta ti imaš u planu za danas? -Znaš, uobičajeno.
Čudovišta? -Naravno.
Možeš li da odradiš pile koje bljuje vatru?
Opet pile? -Pile je smešno.
Komična crta koja balansira celu priču.
Bacaće ti novac, znam to.
Ili će bacati nešto, šta znam. -Dobro, videću šta mogu.
I planiraš li dovršiti priču ovog puta, mladiću?
Ako morate trepnuti, učinite to sad.
To!
Obratite pažnju na sve što vidite i čujete.
Bez obzira koliko neuobičajeno može izgledati.
I upozoravam vas. Ako se uzvrpoljite, ako skrenete pogled.
Ako zaboravite neki deo onoga što ću vam ispričati.
Čak i na trenutak.
Onda će naš heroj sigurno skončati.
Hanzo je bio moćni samuraj, ali bio je sam.
Porodica mu je bila oduzeta, kraljevstvo razoreno.
A njegovu armiju je uništio strašni Mesečev kralj.
Možda se sećate, Hanzo je lutao Udaljenim zemljama,
u potrazi za magičnim oklopom, jedinim oružjem na svetu
koje ga je moglo zaštititi od moćnog Mesečevog kralja.
Ovaj oklop se sastojao od tri dela.
Prvi. -Znam, znam. Nesalomiv mač.
Drugi... -Naprsnik, nepro...
Neprobojan. -Neprobojanan. To!
I konačno, treće oružje. Poslednji deo oklopa.
Znam šta je. Dozvoli meni.
Neprobojni šlem.
Pre nego što je Hanzo mogao da uzme oklop,
i spoji delove da otkrije njihovu istinsku moć,
napale su ga zveri Mesečevog kralja.
To!
Ubij pile! Raskomadaj ga!
Bože!
Hanzo je bio besan.
Duša ga je bolela zbog porodice koja mu je oduzeta.
Konačno, naš heroj se suočio sa svojim neprijateljem,
Mesečevim kraljem.
Ne zaboravite da dođete sutra. -Opet?
Šta? Ne zezaj! Ljudi vole kraj.
Kuda ćeš?
Ne, ne smeš... Ne smeš da odeš!
Kubo?
-Da, majko? Ovde sam.
Gladna?
Iako je jedva mogao videti svoju ruku ispred sebe,
Hanzo i njegova armija odanih samuraja, nastavila je kroz mećavu.
Odjednom, brzo kao što je počela, oluja se raščistila pred njim.
Hanzo je uzdahnuo s olakšanjem jer je stigao kući.
U svoju tvrđavu? U zamak klana Buba? -Da, na samom rubu Udaljenih zemalja.
Skriven od Mesečevog kralja moćnom magijom.
Šta se onda desilo? Kad je došao do zamka?
Kad je ko došao do zamka? -Hanzo, moj otac.
Hanzo? Hanzo je bio u zamku? On...
Samo malo, ja sam...
Ne. Zaboravila sam.
Ne mogu... Žao mi je, Kubo.
Možda se mogu setiti druge priče.
Majko, kakav je otac bio?
To je lako pitanje.
Hanzo je bio moćan ratnik, spretan s mačem i lukom.
Ne. Kakav je zapravo bio? Kad se nije borio.
Kad je bio s nama.
Bio je poput tebe.
Poput mene? -Da.
Jak, pametan i zabavan. I veoma zgodan.
Majko. -Ne zezaj.
Nikad nemoj zaboraviti koliko te je voleo, Kubo.
Umro je štiteći nas.
Da li je Mesečev kralj... -Tvoj deda.
Da li su deda i tvoje sestre ubile mog oca?
To nije moguće, je li? Oni su porodica.
Ne. Oni su čudovišta.
Deda i moje sestre su ti oduzele oko, Kubo.
Ne smeju opet da te nađu, nikad!
Uvek se moraš skrivati od noćnog neba,
ili će te naći i oduzeće te od mene.
Obećaj mi. Nikad nećeš dozvoliti da se to desi, obećaj mi, Kubo.
Ne budi tužan, Kubo.
Kubo. Upamti šta moraš uraditi, Kubo.
Upamti.
Da te imam pri sebi sve vreme, g. Majmune.
I? -I da nosim očevu odoru sve vreme.
Da, Kubo. I još nešto.
Nikad nemoj ostajati napolju kad je mrak.
Upamti.
Da, g. Majmune. -Dobar dečak.
Vreme je za spavanje.
Majko, probudi se. Sanjaš.
Ne... Kubo.
Kubo, jesi li to ti? -Da, majko. Ovde sam.
Kubo, šta ti se desilo s okom?
Dečko s papirima! Ovamo, ovamo!
Hajde, sedi pored mene. Našla sam nam dobro mesto ovde.
Šta kažeš? Sva sam se skockala za veliki dan.
Baš volim festival. Vreme za proslavu.
Šteta što ne ostaješ posle zalaska sunca.
Ima vatrometa, pevanja i igranja. I gozbe, naravno.
Ali najbolje od svega...
Vidiš li one lampe i oltare?
To koristimo da razgovaramo s voljenima koji su nas napustili.
Slušamo njihove priče i usmeravamo njihov bezbedan povratak
u blaženu i čistu zemlju. -Stvarno? Jesi li s nekim razgovarala?
Jesam. Sa svojim suprugom.
Glas mu je bio čist i jak kao onaj koji koristiš u svojim pričama.
Za 72 godine, nije imao ništa da kaže.
Sad kad je umro, ne mogu da ga ućutkam.
Imaš nekog s kim želiš razgovarati? -I to žarko.
Šta te sprečava? -Zar mi ne treba lampa?
Kladim se da možeš napraviti lepu lampu
preklapajući papir.
Vidiš? Nisam samo lepa?
Sad požuri.
Idi, ima još vremena pre mraka. Idi, beži odavde.
Stavi lampu na oltar.
Bravo. -Šta ćemo sledeće da uradimo, tata?
Sad se molimo.
Molimo njenog duha da nas udostoji svojom svetlošću.
Bako, hoćeš li nas molim te udostojiti?
Nežno, nežno.
Zdravo, oče. Nadam se da si dobro.
Hoću reći, znam da si mrtav, ali nadam se da je sve u redu.
Pogledaj, ovo je tvoja odora.
Mama kaže da će mi postati taman.
Kaže da si veliki vođa, koji je umro štiteći me.
Spasavajući mi jedno oko.
Dva bi bila idealna, ali hvala u svakom slučaju.
Oče, brinem se zbog mame.
Svakim danom sve se više gubi.
Mnogo govori o tebi, ali ne znam...
Više se ne seća šta je stvarno.
Ja više ne znam šta je stvarno.
Samo želim da si ovde.
Da mogu porazgovarati s tobom. Da te vidim.
Da saznam šta treba da radim. -Tata, ovde je. Baka je ovde.
Sad je vreme za poslednji deo.
Moramo joj pomoći da se vrati u svet duhova.
Ali samo što je došla. -Hajde.
Oče? Ima li koga?
Bilo kad?
Dobro.
Ionako mi ne trebaš.
Kubo.
Žao mi je.
Kubo...
Ovde sam.
Dečačiću, šta ti se desilo s okom?
Ko ste vi? Otkud znate moje ime?
Mi smo ti porodica, Kubo, sestre tvoje majke.
I tražimo te veoma dugo.
Baš je lepo sresti te, Kubo, licem u lice.
Dođi, Kubo, dođi svojim tetkama.
Nemaš razloga da se plašiš, Kubo.
Samo nam treba tvoje drugo oko.
Tvoj deda ga obožava.
Upomoć! Upomoć! Nek mi neko pomogne!
Upomoć! Pazite! Bežite!
Bežite!
Mama!
Ovde smo, Kubo.
Tvoja porodica je došla po tebe.
Kubo. -Majko.
Kubo, moraš naći oklop. To je tvoja jedina šansa.
Upamti ovo.
Majko!
Ne!
Majko!
Kubo.
Čuješ li me, Kubo?
Rekla sam da ti je majka mrtva.
Selo ti je uništeno, spaljeno je do temelja.
Spustili smo se ovde, u Udaljene zemlje.
Tvoji neprijatelji nisu daleko.
Moramo potražiti utočište pre nego što tvoj deda dođe.
Moramo ići smesta.
Hajde, ustaj! Idemo!
Čim uđemo, možda dođeš u iskušenje da se žališ zbog smrada.
Imaj na umu da je moje čulo mirisa deset puta jače od tvog.
Vidim da imaš neka pitanja.
Ko... -Imaš tri.
Mislim da imam više.
Tri, pre nego što jedeš. -Zašto samo tri?
To je bilo tvoje prvo pitanje. -Šta?
Ne razumem šta se dešava. Ko si ti?
Ne prepoznaješ me?
Svih ovih godina morao si da me držiš u svom zamotuljku. Sad znaš zašto.
Ali ti si bila drvena amajlija. Bila si ove veličine.
Zvao sam tu amajliju g. Majmun.
I da sam bila živa u to vreme, bila bih uvređena.
Tvoja majka je iskoristila poslednju količinu svoje magije da te spase.
I da mene oživi.
Evo. Popij.
Smrdi. -Sve smrdi ovde.
Popij to. -Ne želim to. -Rekla sam da popiješ to.
Ti si zla majmunica, zar ne? -Tako je.
I to je treće. Ispucao si sva pitanja, zato slušaj.
Ovde sam da te zašitim, Kubo. A to znači da moraš raditi ono što ti kažem.
Ako ne jedeš, bićeš slab. Ako si slab, bićeš spor.
Ako si spor, umrećeš.
Ovo je previše vruće.
Pij.
Izvinjavam se.
Bolje bi ti bilo da počneš shvatati ovo ozbiljno, Kubo.
Ovo je stvarno. Ovo nije priča.
Ona čuda, tvoje tetke...
Nikad ne ogladne. Nikad ne spavaju.
Naći će te!
A ako ne budemo bili spremni...
Ubiće me i uzeće ti drugo oko.
Šta ćemo raditi? -Naći ćemo oklop. To te jedino može zaštititi.
Onda je ovo stvarno. Baš stvarno.
Ne brini, neću je zadržati.
To sam joj iščupao s glave. Nisam hteo.
Tvoja majka je bila veoma moćna.
Blagoslovila je tvoju odoru tako da te odnese kad je najpotrebnije.
Upotrebila je poslednju količinu te moći da me oživi.
Ova narukvica, njena kosa, to je sećanje.
A sećanja su moćna stvar, Kubo.
Nemoj je izgubiti.
Još jedno pitanje? -Poslednje.
Znaš li gde je? Oklop?
Ne. Ne znam.
Sad spavaj.
Laku noć, Majmunice.
Kubo.
Kubo! Govorio si u snu.
Sanjao si, dozivao oca.
A onda je papir izleteo iz tvoje torbe, i sklopio se u njega.
Stoji tamo satima. U tišini nas procenjuje.
Nisam sigurna da se ovo računa kao origami.
Mogla bih se zakleti da su makaze bile korišćene.
U našoj pećini, majčini snovi su ovo radili,
a papir se uvek rasklapao do jutra.
O čemu se tu radi?
Šta to radiš?
Ovako mi je otac odgovorio.
U iskušenju sam da kažem da je predavanje naše sudbine
u ruke papirnatog čovečuljka zvuči kao loša ideja.
Ali to je najbolja loša ideja koju imamo.
Jačaš.
Možda ne bi trebalo da izgledaš toliko zadovoljno zbog toga.
Što smo jači, svet je opasniji.
Život ima čudan način za držanje stvari u ravnoteži.
Majmunice, da li ikad kažeš nešto ohrabrujuće?
Ohrabrujem te da ne umreš.
"Ohrabrujem te da ne umreš."
Komarci, iritantno.
Nisam to bio ja, kunem se.
Papir ponestaje, kao što nas i izdaje strpljenje.
Nisam im ja rekao da to urade.
Drugi put. Nisam!
Barem ne direktno. Hoću reći, osetio sam to, ali...
Magija ne treba da bude laka. Moraš se naučiti kontrolisati.
Koncentriši se na to što radiš, i nemoj nikad zaboraviti.
Ne kači se s Majmunicom.
Pažljivo hodaj, Kubo. Ovo nije jedna od tvojih priča.
Otkud znaš? Možda i jeste.
Ja sam hrabri heroj a ti si zla majmunica.
Heroji dođu i prođu.
Svakog trenutka nešto užasno se može pojaviti niotkuda i...
Majmunice! -Kubo!
Majmunice, stani!
Nije hteo da me povredi.
Samo je hteo Hanza. -Hanzo?
Hanzo.
I dalje mislim da ću ga proburaziti.
Zašto moraš uvek pretpostavljati ono najgore?
Oprosti ako ne verujem ovom ogromnom, rogatom insektu-čudovištu
koje samo što te je otelo. -Hanzo, da. Sećam ga se.
Moguće da mi je on bio gospodar.
Šta? Šta si rekao?
Imali smo simbol, simbol samuraja.
Da li ste videli ovaj simbol ranije?
Ovo je čudo.
Imaš našu odoru. Nosiš našu odoru!
Zašto nosiš našu odoru? -Ne mora odgovarati na tvoja pitanja. Ko si ti?
Pre mnogo godina sam proklet.
Zarobljen u ovom prokletom stanju.
Proklet da lutam Udaljenim zemljama.
Proklet ili prokletnik.
Bez prijatelja, bez gospodara.
Čak i bez imena i sećanja kakav sam plemenit ratnik nekad bio.
Ti si nekad bio čovek? -Ne, ne običan čovek, već samuraj.
Hoću reći, prilično sam siguran. Imam stvari.
Ili sam samuraj ili loš sakupljač.
U svakom slučaju, u mojim grudima kuca srce ratnika.
Ako se ne sećaš, kako možeš biti siguran u bilo šta?
Jer imam bljeskove.
Oni potiču od stvari koje nađem dok putujem.
Ponekad je to zvuk ili miris.
Mora da imaš mnogo bljeskova. -Sećanja.
Ona blede. Samo mi ostaje osećaj da sam nekad bio deo nečeg mnogo većeg.
Majmunice, mogu li mu reći? -Mislim da to nije dobra ideja.
Ima pravo. -Nikako. -Ali... -Nema ali. -Ja... -Ne!
Šta da mi kaže? -Hanzo mi je bio otac. -Kubo!
Ovo je čudo.
Našao sam sina svog gospodara.
Nemoj ni da si...
Šta god da te dovodi u ove zemlje, kakva god da je tvoja misija,
sad je to i moja misija.
Pridružiću ti se i daću svoj život za tebe ako bude bilo potrebno.
Stvarno?
Šta? Misliš da je to moguće?
Hoću reći, znam kako funkcionišu misije.
Ljudi stalno umiru, padaju kao muve.
To nije bitno. Jer imam osećaj da je ovo moja sudbina.
Nije. Ne možemo verovati ničemu što kažeš,
jer ti ne možeš verovati ničemu što kažeš.
Ne znamo ništa o tebi.
Majmunice, sama si rekla. Naša misija je teška.
Samuraj, čak i proklet, bez sećanja, koji izgleda kao buba,
može biti od pomoći. -Da, sigurno mogu biti od pomoći.
Neophodan. -Na koji način?
Odapinjanje strele u zid teško da je ono što ja zovem...
Impresivno. -Vidi ti to. Bukvalno prvi put sam to uradio.
Samo mi recite koja je naša misija.
I brzo ću demonstrirati svoje brojne neophodnosti.
To je duga priča.
Imaš moju pažnju. Obećavam da neću trepnuti.
Mislim da ni ne mogu trepnuti. Imam li kapke?
Dobro. Hodaj i pričaj. Hanzo je našao put.
Znači ti si bila igračka-majmunica.
Kubo, nije mi jasno kako je ovaj deo važan za našu priču.
Držao sam je u džepu, bila je ove veličine.
Dobro, Kubo, to je dovoljno. -Malena. I zvala se g. Majmun.
Nisam bila igračka. Bila sam amajlija.
Naravno.
To ne izgleda dobro.
Ništa ne pipajte.
On je to uradio.
Dobro.
Ne. Ne.
Da.
Kubo, pogledaj.
Nesalomiv mač.
To može biti zamka.
Dozvolite meni.
Šta? Nije zamka ako ti to uradiš?
Nevidljivost je moje srednje ime.
Ti nemaš čak ni ime.
Ne brinite, mogu ja ovo.
Moćni Buba je pobedio!
Mogu ja... Ne mogu ja ovo.
Ne mogu ja ovo! -Zaboga! Pozivam Nesalomiv mač!
Slomio se. -Da li to znači samo drška ili...
Malo sam razočaran u ovaj magični mač.
To nije pravi mač, idiote!
Pogledajte!
Mač! U glavi mu je!
Treba da raščistimo neke stvari/kosti.
Kapirate? Jer je sastavljen od kostiju.
Ti si sramota.
Ovo je problematično.
Dosta više sa strelama!
Stopalo!
Možeš da letiš? -Očito, da.
Hajde!
Siguran si da nije Nepronalažjiv mač?
Mislim da sam ga našao.
Pomoć ovde? Bilo ko?
Još neko?
Kubo!
-Majmunice!
Ne! -Kubo!
To!
Hvala bogu da je to završeno.
Sve se zacrnilo.
Onda otvori oči.
Ne osećam krila. -Nisi ni znao da ih imaš pre 5 minuta.
Prestani da se meškoljiš.
Evo, da li je ovako bolje? -O, da. Malo nalevo.
Malo nadole. Tačno tu, dobro je.
Samo malo. Dobra si prema meni.
Nikom nemoj reći. -Uspeli smo, Bubo.
Imamo mač.
Ostavi ga. Oštar je.
Dobro. Završili smo ovde. Ustaj.
Imamo mnogo da prepešačimo. -Nisi valjda ozbiljna?
Uvek sam ozbiljna.
Hoćete li se opet svađati?
Naravno da ne. Vodimo razgovor kao odrasli ljudi.
Opet ćete se svađati. -Kubo, idi tamo i igraj se nečim. -Ne time.
Majmunice, ovo je Dugačko jezero.
Ne možemo ga zaobići. Moramo ga preplivati.
Ja ću nositi Kuba. -Da nosiš Kuba? To je tvoja bolja ideja?
Cenim tvoju pomoć, stvarno.
Ali kad je u pitanju dečak, znam šta je najbolje.
Stvarno? -A najbolje je ne slediti ideje bubašvabe koja govori.
To mi reče majmunica koja govori. -I dalje vas čujem, da znate.
Onda glasnije sviraj.
Ovaj razgovor je gotov. Majmuni ne plivaju.
Ne brini, ono što majmun vidi, majmun i uradi.
Koliko dugo čekaš da kažeš to? -Otkako sam te upoznao.
O čemu smo ono mi zrelo razgovarali?
Glup si! Glup kao točak! Glup!
Prelazak jezera je glupa ideja!
Nisi ti kriv, nije ti ostalo logike u toj tvojoj glavi.
To me vređa. Možda ne znam ne sve. -Sve. -Sve.
Ali znam da je Kubo sposobniji nego što misliš.
Malo više si zaštitnički nastrojena. -Mnogo sam zaštitnički nastrojena.
Dužnost mi je da zaštitim Kuba.
A ono nije bezbedno. Ti, ti nisi bezbedan.
Kubo je samo dete. -I neverovatno darovito dete.
Upravo nam je spasao živote. -Da, veoma je moćan,
ali još mnogo toga mora da nauči.
Šta je?
Brzo uči.
Jesi li znao da to možeš uraditi?
Praviš se važan.
Dobro. Duboko udahni.
Ne misli ni na šta.
Za to sam se pobrinuo.
Sad zategni polako. Tako je. Zatvori jedno oko.
Za to si se pobrinuo.
Koncentriši se na ono što je pred tobom tako da sve ostalo nestaje.
I pusti.
Savršen hitac. Savršen hitac.
Nije loše. A kako planiraš da ubaciš ribu u brod kako bi je pojeli?
Rekao sam da sam ga učio kako da gađa, ne da peca.
Pecanje je sutrašnja lekcija.
Daj mi to.
Grabljiva majmunica.
Sad pokušaj.
Zategni i...
Uže, dobra ideja.
A ti nisi užasan strelac.
Sad se vas dvoje ponašate čudno.
Trebaće nam nešto čime ćemo ih iseći.
Nesalomiv mač.
Moraš li se igrati sa hranom?
Da.
U čemu je problem, Kubo?
Ponašaš se kao da nikad nisi jeo sedeći između majmunice i bube.
Nikad nisam jeo sedeći između nekoga.
Hajde, jedi. Potrebna ti je energija. I ovo je mnogo bolje od kitove supe.
Kubo, pitanje.
Pre nego što si pošao na svoju herojsku misiju, kakav si bio?
Uglavnom pazio na majku. I pripovedao sam priče.
O moćnim ratnicima u potrazi za osvetom,
s bitkama, čudovištima i magijom.
Bio sam dobar pripovedač.
Ne tako dobar u njihovom privođenju kraju.
Ponekad bih majci pričao priče o malim stvarima,
poput pravljenja žabica na reci, ili hvatanja svitaca na poljima s dudovima.
A kad sam pričao te priče, mogao sam joj uglavnom videti bistre oči.
Znao sam da me vidi. Da me zaista vidi.
I ja sam mogao nju da vidim, istinsku nju, njen duh
koji pokušava da nađe izlaz.
Bilo je divno.
Znaš šta, Kubo? Onda kad si pričao priče,
pre nego što si pošao u ovu veliku avanturu, bio si i tad veliki heroj.
Moraćemo doći do obale, naći skrovište i...
Drugi deo oklopa. -Naprsnik.
Tamo dole je. -Dobro. Ja ću.
Bubo, čekaj. -Ne. Ne brini.
Bube mogu da drže dah pod vodom veoma dugo.
Šta? Otkad? -To je dobro poznata činjenica, Majmunice.
Ničeg se ne sećaš,
ali sećaš se da bube plivaju?
Ne, Bubo. Majka mi je pričala priču o Dugačkom jezeru.
Ima nešto pod vodom. -Stvarno?
Šta to? -Rekla je da ima Bašta očiju.
Oči koje bulje u tebe i u tvoju dušu.
Pokažu ti tajne.
Stvari koje te teraju da ostaneš dole s njima. Zauvek.
Dobro. Neću nikog direktno gledati u oči.
Iako sam neverovatno iskren.
Nedostajaćeš mi, Majmunice.
Pazi se.
Traži oklop, kao i njegov drski otac.
Da, sestro.
Onda se moramo postarati da ne nađe ono što je preostalo.
Majmunice, mislim da je u nevolji. Treba da mu pomognemo.
Kubo, tvoje tetke su još tamo. Žao mi je. Ali moramo doći do obale.
Kubo!
Pogledaj ovo.
Dođem na pecanje, i jedino uhvatim smrdljivog majmuna.
Kako je to jadno što je ovo prljavo stvorenje
jedino što je preostalo od magije moje sestre.
Ovo prljavo stvorenje će te raskomadati!
Kubo...
Kubo!
Slamala sam čudovišta koja su mogla smestiti ovaj svet na svojim noktima.
Ova pobeda mi ne predstavlja nikakvu čast.
Zamisli kako ćeš se osećati kad izgubiš.
Samo jednom sam osetila gubitak.
Pre 11 godina ostala sam bez sestre.
Zaljubila se u budalu, i izdala je našeg oca.
Ona je bila nezahvalna kukavica.
Ko je sad kukavica?
Imam je! Imam je!
Bubo, šta se desilo? Gde je Kubo?
Vraćaj se tamo dole, u nevolji je!
Važi.
Majko. Majko.
Uvek me zadivi
kako se stvorenja ovde dole toliko bore samo da umru drugog dana.
Ovde dole postoje dani za koje vredi da se boriš.
Ovde dole nema ničeg vrednog.
Jadno je što se desilo mojoj sestri.
Ugledala sam se na nju, bila je tako jaka.
A ljubav ju je učinila slabom.
Ne.
Ojačala me je.
Ovamo!
Oči! To su bile oči!
Bacile su ga u trans.
Ne. Ne.
Hajde. Hajde, Kubo.
Probudi se. Molim te, probudi se.
Molim te, molim te. Probudi se.
Sve će biti u redu. Sve će biti u redu.
Ovde sam. Ovde.
Video sam... -Šta? Šta si video?
Video sam...
Majku.
Sine moj.
Mora da više ličiš na oca nego na...
Buljite.
Da pogađam. Imate pitanja.
Zašto... -Ja ću početi.
Prvo pitanje. Ako sam ja buba, a ti majmunica,
zašto se on ne zove "dečak"?
Čoveče.
Pitanja mogu da čekaju. Treba da spavamo.
Ispričaj nam svoju priču. Onda možemo spavati.
Molim te.
Dobro. Možda mi možeš pomoći.
One noći kad sam upoznala tvog oca...
Majko.
Moje sestre i ja smo išle u Hram kostiju da ubijemo Hanza.
Da.
Prema naređenju Mesečevog kralja,
moje sestre i ja smo sišle s noćnog neba
da ubijemo mnogo plemenitih ratnika.
Tvoj deda nam je rekao
da čovek koji nađe magični oklop
postaće previše moćan i biće pretnja nebu.
Te noći, došla sam u hram pre svojih sestara,
i on je tamo bio, moćni Hanzo.
"Uvredio si mog oca", rekla sam mu. "Sad moraš umreti."
Da, tako tipično za tebe. -Bubo, pst!
Borili smo se...
Hanzo je bio jak. Ali onda je stao.
Pogledao me je u oči i rekao četiri jednostavne reči.
Te reči su promenile sve.
"Ja te volim..."
"Majmunice."
"Ti si moja misija", prošaputao je.
Videla sam čuda univerzuma,
ali toplina njegovog pogleda kad sam ga pogledala u oči,
to nikad nisam osetila.
Videla sam humanost.
I to je bilo jače od bilo čega u mom hladnom kraljevstvu.
I spoznajući njegovu saosećajnost, spoznala sam i svoju.
Ja sam njemu poštedela život, on je meni podario život.
A onda mi je podario tebe.
Ali tvoj deda nas je pronašao.
Njegov bes i moja izdaja zatresli su nebo.
Tvoj otac i njegova vojska žrtvovali su živote
omogućavajući mi da pobegnem s tobom u naručju.
Zašto me deda mrzi?
Kubo, ne mrzi te.
Želi da budeš kao on.
Slep za humanost, kakva sam ja nekad bila.
Samo tad možeš zauzeti svoje mesto pored njega, kao deo njegove porodice.
Hladan, tvrd i savršen.
Nikad neću biti kao on. Nikad.
Znam.
Iscrpljen je.
I ja. -Neću da te ušuškam.
Povređena si?
To je samo ogrebotina.
Majmunice, zašto mu ranije nisi rekla ko si?
Magija koja me drži ovde, bledi.
Uskoro me neće biti, a onda će Kubo opet biti sam.
Neće biti sam, on je Hanzov sin.
Učiniću sve što mogu da ga zaštitim.
Hvala, Bubo.
Saznanje da Kubo ima nekog da ga štiti, kad mene ne bude bilo,
to bi bio dobar način da završim svoju priču.
Tvoja priča nikad se neće završiti.
On će je pričati, kao i ljudi s kojima je podeli.
Kao i ljudi kojima je oni podele. I ljudi kojima je oni podele.
I ljudi kojima... -Bubo.
Hoću reći da će tvoja priča nastaviti da živi u njemu.
Zdravo, mladi prijatelju.
Zašto mi se ne pridružiš u pesmi?
Ali kako si... Ti si... -Sleplji sam od tebe?
Dvaput sleplji, da budem precizniji.
Što znači da duplo vidim istinu.
Sve ovo je san.
Da li je ovo lep san ili košmar? -Sam vidi.
Tvrđava mog oca. -Da.
Poslednji deo oklopa. Ovde je?
Prati zalazeće sunce i naći ćeš ga.
Na mestu koje je možda bio tvoj dom.
Prigrli svoje pravo stečeno rođenjem, Kubo.
Daj ovoj priči srećan kraj.
Majko, Bubo, probudite se.
Probudila sam se. Probudila sam se. -Ja spavam.
Mislim da sam na nečemu spavao.
Neudobni mač.
Šlem, znam gde je. Video sam ga u snu, Bubo.
San...
To ne znači ništa posebno.
Sanjao sam da sam borio protiv džinovskog skeleta s mačevima u glavi.
To se stvarno desilo. -O, da.
Bubo, hajde. Ovuda.
Vidim svojim jednim okom nešto što počinje na S.
Sneg? -Ne.
Snežna pahulja? -Ne. -Dobro.
Snegom pokriveno drveće? -Nema veze sa snegom.
Možda stroga?
Sporoumni.
Dobro. Znam. Sneg.
Rekao je da nije sneg. -To je spev.
To nije pošteno. Kako vidiš spev?
Pogledaš.
Zlatne čaplje.
Veruje se da drže duše mrtvih,
nose ih tamo kuda treba da odu.
Šta pevaju?
Prelepo. -Mnogi kažu pesme o tome šta se dešava kad umremo.
Kako ne nestajemo tek tako.
Ne nestajemo? Šta nam se desi?
Poput Kubovog papira, preoblikujemo se.
Transformišemo se kako bi nastavili svoju priču negde drugde.
Kraj jedne priče je samo početak druge.
Sećam se ovog mesta.
Ovde se moj otac pripremao za svoju misiju.
Nešto ne razumem.
Zašto bi šlem bio ovde?
Kubo!
Oslobodi nas!
Sestro.
Sećam se kako smo se ugledale na tebe.
Od svih nas bila si najpametnija.
Kakva šteta.
Samo smo htele biti porodica u našem domu među zvezdama.
Imamo veoma drugačije definicije porodice.
Nemoj da si ga takla, veštice!
Onda eto i tebe. Lopovski insekt koji je ukrao dušu moje sestre.
Šta?
Ovo je neprocenjivo.
Sve ovo vreme ste zajedno, a niste shvatili?
Oduzeo si nam je. Jedino je bilo pošteno što smo tebi nešto oduzeli.
Kako brzo ta sećanja, prosuta iz tvoje glave,
obrisaše uspomenu na vašu opscenu bračnu zajednicu...
Hanzo. -Šta?
Hanzo?
Nisam znao.
Ne!
Zaboravljam zbog čega sam došla ovde.
Majko!
Sve je u redu, ovde sam.
Oče.
Sine.
Izgleda da sam udata za bubu. -Da.
Za bubu-samuraja.
Ti si moja misija.
Oduvek si bila.
Hanzo, zaštiti ga po svaku cenu.
Obećavam da ću ga zaštititi.
Ne!
Idi kući, Kubo.
Kubo, jesi li to ti?
Morate otići odavde.
Mesečev kralj dolazi.
Deda, to sam ja, Kubo.
Znam da me možeš videti.
Zdravo, unuče.
Drago mi je što te konačno vidim. Ako mogu tako da kažem.
Vidim da si našao oklop.
Izgleda da je tvoja majka ipak imala razlog
da te dovede na ovo strašno mesto.
Vidim.
Znam da vidiš. Tako je sve počelo.
Konačno si me video.
Ja sam bio kriv. Trebalo je da poslušam roditelje.
Kubo, obojica želimo istu stvar.
Hoćeš da uzmeš moje drugo oko.
To želiš!
Da. Ali znaš li zašto ga želim?
Jer si star, zao i okrutan.
To je malo oštro.
Sve dok se držiš tog glupavog i beskorisnog oka,
ne možeš doći da živiš sa mnom na nebu.
Bićeš zaglavljen ovde dole u ovom paklu.
Buljićeš tim usamljenim okom u mržnju, tugu,
patnju i smrt.
Tamo kuda želim da te odvedem nemamo ništa od toga.
Tamo ćeš biti samo ti sa svojom porodicom, tamo gde pripadaš.
Moja porodica je mrtva, ti si ih ubio.
Ne. Sami sebi su odredili sudbinu.
Osramotili su me, i poremetili su red svemu!
To je tvoja verzija priče.
Kubo, kad budeš bio tamo gore sa mnom, bićeš izvan priča.
Bićeš
besmrtan.
Bićeš
beskonačan.
Ne. Grešiš, beskonačan neću biti.
Sve priče imaju kraj.
Stvarno?
A kako se ova priča završava?
Ubiću te.
Dobro. Da li je to tvoja želja?
Da se boriš protiv gnusnog stvorenja koje ti je uništilo život?
Da dokažeš svoju vrednost? Poput tvog prokletog oca.
Kako je to smrtno.
Hoćeš biti čovek?
Onda podeli njihovu slabost!
Oseti njihovo poniženje!
Oseti njihovu bol!
Ovo je kraj tvoje priče.
Uputi poslednji pogled tim usamljenim okom.
Poslednji pogled na ovo bedno mesto koje nazivaš dom.
Neću da idem.
Za svaku užasnu stvar ovde dole,
postoji nešto daleko lepše.
Moja majka je to videla. Kao i moj otac.
Ja to vidim, čak i s jednim okom.
Onda ću opet morati da ti ga izvadim iz glave, zar ne?
Ako morate trepnuti, učinite to sad.
Znam zašto želiš moje oko.
Jer bez njega, ne mogu gledati u oči drugih
da vidim njihovu dušu, njihovu ljubav.
Sve što voliš je mrtvo!
Sve što ti si znao, oduzeto ti je.
Ne, u mojim sećanjima je najmoćnija vrsta magije koja postoji.
Zahvaljujući tome jači smo nego što ćeš ti ikad biti.
Ovo su sećanja na one koje smo voleli i izgubili.
Ako držimo njihove priče duboko u našim srcima,
onda nam ih nikad nećeš oduzeti.
To je samo početak.
Gde sam?
Zdravo, deda. -Šta?
Zdravo. Šta...
Šta se desilo tvom oku? -Zar se ne sećaš?
Ne, izvini, mladiću.
Izgleda da sam zaboravio svoju priču. Možeš li mi pomoći?
Ja ću mu reći. -Ne, svi ćemo mu reći.
Reći ćemo mu sve što treba da zna.
Ti si najplemenitiji i najmiliji čovek koji je ikad živeo u ovom selu.
Stvarno? -Da.
Svakog dana šetate, smešite se i dajete novčiće deci.
Kao što sam ja. -I starim ženama.
Naučio si moju decu da plivaju. -Šta?
Daješ ćebad siromašnima. -Ti si dobar čovek.
Hranio si siromašne. -Uvek nudiš pomoć.
Ti si veliki uzor. -Da. -Naravno.
Ispada da sam prilično nesebičan. -Zato vas volimo.
Znaš, imamo nešto zajedničko.
Oboje obožavamo vašeg unuka.
On se zove Kubo.
Kubo.
Izvinjavam se, ali ja...
Ali ne sećam se.
Tvoj unuk je pripovedač.
Ispričaće ti sve priče koje si zaboravio.
Stvarno?
Naravno.
Zdravo, majko, oče.
Znam da moje priče imaju običaj da budu malo...
dugačke, zato ću ovo da skratim.
Veoma sam zahvalan što sam imao prilike da vas oboje upoznam.
Da čujem vašu mudrost, osetim vašu dobrotu.
Čak sam i jeo sedeći između vas.
Ovo je bila srećna priča.
Ali, mogla bi biti mnogo srećnija.
Ne znam tačno koja su pravila, ili kako ovo funkcioniše.
Ali da postoji bilo kakav način da... Znate.
Još ste mi potrebni.
Kako bih mogao reći da je ovo bila srećna priča.
Ili da je mogu osetiti, kako bismo mogli svi da je osetimo.
Onda bismo mogli završiti ovu priču...
Zajedno.
Kraj.
Preveo: Bambula